Anstalten Tidaholm prioriterar barnen Det är inte ofta mina krönikor innehåller positiva omdömen om Kriminalvården. Men denna gång vill jag hylla en välfungerande barnombudsmansverksamhet på Tidaholmsanstalten. Även om jag försöker vara nyanserad och någorlunda objektiv när jag skriver så färgas naturligtvis mina texter av över 14 år i fängelse.
Ta barns rättigheter på allvar – gör barnkonventionen till svensk lag! Just nu sitter en ensamstående trebarnsmamma i Kosovo och kämpar för sin sons liv. Den 12-åriga CP-skadade pojken Nis Beqiri har kanske några veckor kvar att leva. Migrationsverket har utvisat honom till Kosovo efter fyra år i Sverige. Hans sondmat tar slut om sju veckor och Hälsoministeriet i Kosovo har bekräftat att det saknas förutsättningar för att behandla Nis i landet.
Ropen skalla – hårdare straff åt alla! Marcus Birro skriver I Expressen att livstid ska vara just livstid och inget annat. Så var det i Sverige för drygt hundra år sedan. Idag är det bara Sverigedemokraterna som står för en sådan inriktning. Men vad populisten Birro anser kan man kanske rycka på axlarna åt. Det är värre när en medlem av Advokatsamfundet framför liknande ståndpunkter.
Ja – visst var det våldtäkt Först vill tydligen en 15-årig flicka bli utsatt för vaginala och orala samlag av ett gäng killar som hon inte känner och inte ens vet namnen på, enligt hovrätten. Sedan hittas hon av förbipasserande utanför huset storgråtande och ropande på hjälp. Hovrätten har kanske uppfattningen att så där underliga är de där människorna som befolkar förorterna?
Flickan, skulden och juristerna Efter den friande domen i målet om gruppvåldtäkten i Tensta, skrev jag en krönika om ärendet. Efter inlägget så blev jag bland annat kritiserad för att jag pratade om en ”våldtäkt” trots att de misstänkta hade blivit friade. Juridikprofessor Mårten Schultz citerade rasistiska kommentarer och hävdade att mitt bloggande utgjorde ett problem för rättsstaten.
Dags att se den skrämmande sanningen I slutet på sextiotalet kom jag in i Kamraterna, förening för Stockholms polismän, en fackförening för obefordrade poliser inom Stockholmspolisen och en av många föreningar i Svenska Polisförbundet. Där deltog jag som ung polis i många och långa debatter om polisens roll i samhället. En del av de frågor som stod högt på dagordningen samlade vi under begreppet polisetik.
Vad vet vi om gruppvåldtäkten i Tensta? Jag brukar läsa domar och förundersökningen innan jag yttrar mig om ett fall. I det här fallet har jag läst domarna, som bifogas den här krönikan, därtill Martin Marmgrens och Mårtens Schultz krönikor här på Para§raf. Och jag tycker att det räcker – en 15-årig flicka har enligt min uppfattning blivit utsatt för en gruppvåldtäkt.
Arga feminister och könskvotering räcker inte Måste man vara feminist eller ha svårt att identifiera sig som man eller kvinna för att intressera sig för genusfrågan? Jag tror det. Åtminstone i det debattklimat som råder i media eftersom det är så otroligt torftigt och tröttsamt.
Varför försvarar du tjuvar mamma? Frågan kommer plötsligt. Min son tittar undrande på mig och det är femhundra meter kvar till dagis. För ett ögonblick överväger jag att trampa gasen i botten och istället prata om dagens utflykt. Men enkla frågor förtjänar enkla, raka svar. Särskilt de som kommer från barn.
Reaktionerna på en våldtäktsdom från Svea hovrätt De senaste dagarna har en friande dom i ett mål där några unga män åtalats för våldtäkt rört upp känslor. Hovrätten fann i det aktuella målet att offret inte befunnit sig i ett sådant hjälplöst tillstånd att våldtäktsregelns rekvisit kunde anses uppfyllda. Har hovrätten dömt riktigt? Jag vet inte.
Det råa barnvagnsrånet För ett par månader sedan spreds nyheten att en gravid kvinna vid ett rånförsök hade sparkats i magen och att gärningsmannen även hade sparkat omkull en barnvagn i vilken kvinnans bebis låg. Som tur var klarade sig både kvinnan och bebisen i barnvagnen utan skador, men kvinnan chockades svårt av händelsen. Senare kunde man på sjukhus lyckligtvis konstatera att även fostret trots smällen hade klarat sig bra.
Min släkt listades – bara två överlevde Det här är första gången på länge som jag faktiskt vaknar i mitt Sverige och känner mig rädd, på riktigt. Rädd över vart vårt samhälle är på väg. Rädd över att det här med att lista romer inte är något som bara stöds av vissa personer inom Skånepolisen. Rädd över de rasistiska och antisemitiska vindar som på senare tid vuxit sig starkare i vårt land.
När de inte kan svenska är de chanslösa Jag minns när Lars Leijonborg talade om svenskaprov för de som invandrade till Sverige. Vem minns inte det? Kritiken mot Leijonborg lät inte vänta på sig. Den blev massiv och karln utpekades som rasist. Detta långt innan man ens trodde att ett parti som Sverigedemokraterna skulle kunna ta sig in i riksdagen.
Finns det ett rasistiskt nätverk inom polisen? Om en enskild polisman har tid att sitta och göra ett register över romer, däribland många barn, som DN nu avslöjat så ska hen naturligtvis avskedas. Men hur skulle en ensam polis kunnat hålla reda på romer i såväl Skåne som i andra delar av landet, så att det till slut blev ett register på över fyra tusen personer?
När stoltheten över mitt hemland krackelerar De senaste dagarna har vi kunnat läsa om hur Sverige öppnar gränserna för flyende syrier och erbjuder dem permanent uppehållstillstånd. När människor flyr från inbördeskrig, där regimen använder kemiska vapen mot civila och barnfamiljer, välkomnas de till fria och demokratiska Sverige med öppna armar.